СИСТЕМИ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ У КРАЇНАХ ПІВНІЧНОЇ ЄВРОПИ: ПРОБЛЕМИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ - Заблоцький, Володимир Валентинович (Публічне адміністрування та національна безпека, 2026)
Вступ. Місцеве самоврядування є однією з базових інституцій демократичної держави, що забезпечує реалізацію принципу народовладдя, наближення публічної влади до громадян та ефективне вирішення питань місцевого значення. Саме на місцевому рівні відбувається безпосередня взаємодія органів влади з населенням, формуються умови для участі громадян у прийнятті управлінських рішень та забезпечується баланс між публічними інтересами держави і потребами територіальних громад. У сучасних умовах глобалізації, зростання ролі регіонів, децентралізації влади та посилення вимог до якості публічних послуг питання розвитку місцевого самоврядування набувають особливої актуальності. Ефективна система місцевої влади розглядається як ключовий чинник соціально-економічного розвитку, підвищення конкурентоспроможності територій, зміцнення соціальної згуртованості та довіри громадян до публічних інституцій. Водночас, трансформаційні процеси, що відбуваються у державах Європи, супроводжуються новими викликами, пов’язаними з демографічними змінами, урбанізацією, фінансовими обмеженнями, цифровізацією управління та зростанням соціальних потреб населення. У цьому контексті особливий науковий і практичний інтерес становить досвід країн Північної Європи — Швеції, Фінляндії, Норвегії, Данії та Ісландії, які традиційно вважаються одними з найбільш успішних прикладів побудови ефективної системи місцевого самоврядування. Північна модель характеризується високим рівнем муніципальної автономії, значною фінансовою самостійністю місцевих органів влади, чітким розмежуванням повноважень між державним, регіональним і місцевим рівнями, а також активною участю громадян у процесах місцевого управління. Завдяки цим чинникам, країнам Північної Європи вдалося досягти високих стандартів надання публічних і соціальних послуг, сталого територіального розвитку та високого рівня довіри населення до органів влади. Важливою особливістю розвитку місцевого самоврядування у північних країнах є його глибоке історичне коріння та міцне конституційно-правове закріплення. Тривалий еволюційний шлях формування муніципальних інституцій сприяв становленню стабільних моделей управління, які поєднують автономію територіальних громад із ефективними механізмами державного контролю та координації. Разом з тим, сучасний етап розвитку місцевого самоврядування у країнах Північної Європи супроводжується процесами адміністративно-територіальних реформ, укрупнення муніципалітетів, розвитку міжмуніципального співробітництва та впровадження інноваційних управлінських практик, зокрема цифрових технологій. Актуальність даного дослідження зумовлена необхідністю комплексного аналізу історичних передумов, інституційних засад і сучасних тенденцій розвитку системи місцевого самоврядування у країнах Північної Європи, а також виявлення основних проблем і перспектив її подальшої еволюції. Особливого значення такий аналіз набуває у контексті реформування системи місцевого самоврядування в Україні, яка перебуває у стані децентралізаційних перетворень і потребує науково обґрунтованого запозичення та адаптації кращих європейських практик з урахуванням національних особливостей. Досвід північних країн може бути важливим орієнтиром для підвищення ефективності місцевого управління, зміцнення фінансової спроможності громад та розвитку демократичних інститутів на місцевому рівні. Мета. Метою статті є комплексний аналіз розвитку системи місцевого самоврядування у країнах Північної Європи, виявлення основних проблем її функціонування та визначення перспектив подальшого розвитку з урахуванням можливостей використання цього досвіду в інших державах. Для досягнення поставленої мети у статті передбачено вирішення таких завдань: проаналізувати історичні передумови становлення місцевого самоврядування у країнах Північної Європи; охарактеризувати основні принципи та інституційні моделі організації місцевої влади; визначити функціональні особливості діяльності муніципалітетів; окреслити ключові проблеми сучасного етапу розвитку; сформулювати перспективи подальшого вдосконалення системи місцевого самоврядування. Матеріали і методи дослідження. Дослідження здійснено на основі комплексного теоретико-правового та порівняльного підходів. Емпіричну базу дослідження становлять наукові праці вітчизняних та зарубіжних дослідників, аналітичні звіти міжнародних організацій (зокрема Ради Європи, ОЕСР, Північної ради), нормативно-правові акти та конституційні положення країн Північної Європи, офіційні публікації органів державної та місцевої влади, а також статистичні та довідкові матеріали. Сукупне застосування зазначених методів забезпечило наукову обґрунтованість висновків та достовірність результатів дослідження. Методологічну основу дослідження становить сукупність загальнонаукових та спеціальних методів наукового пізнання, що забезпечують комплексний та міждисциплінарний аналіз розвитку системи місцевого самоврядування у країнах Північної Європи: діалектичний метод, який дав змогу розглядати місцеве самоврядування як динамічне явище, що перебуває у постійному розвитку під впливом соціально-економічних, політичних та правових чинників; історичний метод, що дозволив простежити етапи становлення та еволюції інститутів місцевого самоврядування у Швеції, Данії, Норвегії, Фінляндії та Ісландії, виявити історичні передумови сучасних моделей децентралізації та автономії муніципалітетів; порівняльно-правовий метод застосовувався з метою зіставлення конституційно-правових засад, організаційних структур і функціональних повноважень органів місцевого самоврядування в окремих країнах Північної Європи, що дало можливість визначити спільні риси та національні особливості їх розвитку; системний та структурно-функціональний методи дали змогу розглянути місцеве самоврядування як цілісну багаторівневу систему, елементи якої перебувають у взаємозв’язку між собою та з центральними органами державної влади. За допомогою цих підходів проаналізовано розподіл повноважень, фінансові механізми, а також інституційні взаємодії між муніципальним і регіональним рівнями управління; метод аналізу і синтезу для узагальнення теоретичних положень та емпіричних даних, а також формально-юридичний метод для тлумачення норм національного законодавства та міжнародних документів у сфері місцевого самоврядування; статистичний метод використовувався для аналізу показників фінансової спроможності муніципалітетів, демографічних тенденцій та рівня участі громадян у місцевому управлінні. Результати. У результаті проведеного дослідження встановлено, що система місцевого самоврядування у країнах Північної Європи базується на поєднанні високого рівня муніципальної автономії з ефективними механізмами державного контролю, координації та фінансового вирівнювання. Така модель дозволяє забезпечувати баланс між самостійністю органів місцевої влади та єдністю публічної політики на національному рівні. Доведено, що історичні традиції самоврядування, закріплені у конституціях та базових законах Швеції, Данії, Норвегії, Фінляндії та Ісландії стали підґрунтям для формування стабільних і легітимних інституцій місцевої влади. Наявність конституційних гарантій сприяє високому рівню довіри громадян до муніципалітетів та забезпечує передбачуваність розвитку системи місцевого самоврядування. У ході дослідження встановлено, що передача значної частини соціальних і публічних функцій на місцевий рівень у сферах освіти, охорони здоров’я, соціального забезпечення та просторового планування забезпечує більш ефективне, адресне надання публічних послуг населенню. Муніципалітети мають змогу гнучко реагувати на локальні потреби громад, що позитивно впливають на якість управлінських рішень. Разом із тим виявлено, що сучасні соціально-економічні виклики, пов’язані зі старінням населення, внутрішньою міграцією, скороченням чисельності мешканців у сільських і віддалених громадах, а також зростанням бюджетного навантаження створюють додатковий тиск на фінансову спроможність муніципалітетів. У цьому контексті особливого значення набувають механізми міжмуніципального співробітництва, державної фінансової підтримки та системи горизонтального й вертикального бюджетного вирівнювання. Дослідження також засвідчило, що цифрова трансформація місцевого управління поступово стає важливим чинником підвищення ефективності діяльності органів місцевого самоврядування. Запровадження електронних сервісів, цифрових платформ участі громадян та елементів smart governance сприяє підвищенню прозорості, підзвітності та залученню населення до процесів прийняття рішень. Перспективи. Перспективним напрямом подальших наукових досліджень є поглиблений аналіз впливу цифровізації та електронного врядування на ефективність і підзвітність органів місцевого самоврядування у країнах Північної Європи. Особливої уваги потребує вивчення практик використання цифрових інструментів для підвищення участі громадян у місцевому управлінні та формуванні інклюзивних моделей прийняття рішень. Важливим напрямом подальших досліджень є аналіз міжмуніципального співробітництва як інструменту підвищення інституційної та фінансової спроможності малих і середніх громад в умовах демографічного скорочення та територіальної розпорошеності населення. Доцільним є також дослідження ефективності різних моделей укрупнення муніципалітетів та їх впливу на якість надання публічних послуг. Перспективним є й порівняльний аналіз можливостей адаптації окремих елементів північної моделі місцевого самоврядування до умов інших держав, зокрема України, з урахуванням національних особливостей правової системи, адміністративно-територіального устрою та рівня соціально-економічного розвитку. Такі дослідження можуть стати підґрунтям для вдосконалення національної політики децентралізації та розвитку спроможного місцевого самоврядування.