СОЦІАЛЬНЕ ПРОЄКТУВАННЯ ЯК ІНСТРУМЕНТ ПУБЛІЧНОГО УПРАВЛІННЯ ПРОЦЕСАМИ СОЦІАЛЬНОЇ ІНТЕГРАЦІЇ ТА РЕІНТЕГРАЦІЇ - Шумляєва, Ірина Дамирівна; Карагодін, Юрій Дмитрович (Публічне адміністрування та національна безпека, 2026)
Вступ. Розвиток соціальної держави пов’язаний із новими викликами, що вимагає адаптації соціальних політик, впровадження інноваційних підходів до соціального захисту, а також більш гнучких і персоналізованих моделей підтримки громадян. Нині суспільства стикаються з численними та комплексними соціальними викликами, такими як зростання бідності, посилення соціальної нерівності, демографічні зміни, наслідки збройних конфліктів і природних катастроф тощо. У цьому контексті соціальне проєктування виступає як критично важливий і досить динамічний напрям соціального захисту та водночас інструмент для цілеспрямованого реагування на ці виклики, пропонуючи інноваційні та адаптивні рішення існуючих проблем. Як невід’ємний компонент соціальної системи, соціальні проєкти дозволяють гнучко адаптуватися до мінливих потреб населення та забезпечувати стабільний добробут, використовуючи їх у процесі соціальної інтеграції та реінтеграції переміщених осіб. Мета. Метою дослідження є теоретичне обґрунтування напрямів використання соціального проєктування як інструменту публічного управління процесами соціальної інтеграції та реінтеграції у воєнний період і протягом післявоєнного відновлення в Україні з урахуванням європейського досвіду. Матеріали і методи. Матеріалами дослідження є нормативно-правове забезпечення реалізації соціальних проєктів в Україні та їх підтримки міжнародними засобами, а також праці вітчизняних і зарубіжних науковців стосовно сутності й особливостей соціальних проєктів, зокрема в контексті забезпечення публічного управління процесами соціальної інтеграції та реінтеграції. У процесі дослідження було використано загальнонаукові та спеціальні наукові методи, основними з яких є: системний та абстрактно-логічний підхід (дав змогу розглядати соціальне проєктування як цілісний інструмент публічного управління процесами соціальної інтеграції та реінтеграції з логічно пов’язаними взаємозв’язками); узагальнення (дозволив виділити підходи та сформулювати рекомендації щодо адаптації європейського досвіду й визначення перспектив подальшого розвитку соціального проєктування в Україні); аналіз та синтез (для уточнення сутності понять «соціальна інтеграція» та «реінтеграція» на основі вітчизняного законодавства та наукових підходів); порівняльний аналіз (з метою вивчення європейських практик для запровадження у вітчизняних умовах); кейс-стаді (для дослідження досвіду реалізації соціальних ініціатив у містах ЄС та оцінки їх ефективності). Результати. Проведене дослідження засвідчило, що соціальне проєктування в умовах повномасштабного вторгнення РФ в Україну та подальшого післявоєнного відновлення постає як стратегічний інструмент публічного управління процесами соціальної інтеграції та реінтеграції переміщених громадян. Доведено, що успішна реалізація соціальних проєктів вимагає застосування міждисциплінарного та системного підходів, які дозволяють глибше розуміти сутність соціальних проблем та залучати громадян до процесів прийняття рішень, що зміцнює демократичні інститути та підвищує рівень довіри до влади. Аналіз європейського досвіду та міжнародного співробітництва продемонстрував ефективність парадигми публічного управління, орієнтованої на співучасть та багаторівневу координацію. Для адаптації цих практик в Україні визначено пріоритетні напрями (впровадження механізмів ко-планування із залученням органів влади, громади, науковців та безпосередніх бенефіціарів; застосування індукційного підходу через пілотне тестування інновацій на місцевому рівні з їх подальшим масштабуванням; використання контекстно чутливого моделювання рішень на основі аналізу соціально-демографічних даних та цифрових прогнозів), що має поєднуватися з підтримкою міжнародних партнерів, що сприятиме впровадженню нових інтегрованих моделей соціального захисту громадян. Перспективи. Подальші наукові дослідження полягають у детальній розробці практичних аспектів соціального проєктування, апробованих в країнах ЄС, а також вивченні механізмів адаптації конкретних європейських інструментів до специфіки територій України з метою виокремлення релевантних для вітчизняного контексту елементів, які можуть бути імплементовані в систему публічного управління України з урахуванням розглянутих національних викликів. Актуальною залишається розробка методології оцінювання ефективності соціальних проєктів за міжнародною участю та дослідження ролі цифрових платформ у забезпеченні прозорості та інклюзивності соціального дизайну.