ОСОБЛИВОСТІ ВЗАЄМОДІЇ ОРГАНІВ ПУБЛІЧНОЇ ВЛАДИ В КРАЇНАХ ЛАТИНСЬКОЇ АМЕРИКИ - Заблоцький, Володимир Валентинович (Публічне адміністрування та національна безпека, 2026)
Вступ. Стаття присвячена комплексному аналізу проблем взаємодії органів публічної влади в країнах Латинської Америки в контексті сучасних трансформацій системи публічного управління. Актуальність дослідження зумовлена зростанням складності соціально-економічних процесів, посиленням регіональної нерівності та необхідністю забезпечення узгодженості управлінських рішень у багаторівневих системах влади. У роботі підкреслюється, що ефективна координація між органами державної влади та місцевого самоврядування є критично важливою умовою реалізації державної політики, забезпечення публічних послуг і сталого розвитку територій. У статті обґрунтовується, що сучасна модель публічного управління в країнах Латинської Америки характеризується низкою системних проблем, серед яких ключовими є дисбаланс повноважень між рівнями влади, інституційна слабкість субнаціональних органів та обмежена фінансова автономія регіонів і муніципалітетів. Формально проголошені процеси децентралізації часто супроводжуються фактичною централізацією бюджетних ресурсів і стратегічних управлінських рішень, що призводить до розриву між відповідальністю та реальними можливостями місцевих органів влади. Така ситуація ускладнює адаптацію державної політики до локальних потреб і знижує ефективність управління на місцевому рівні. Окрему увагу приділено проблемам координації вертикальних і горизонтальних зв’язків у системі публічного управління. Вертикальна взаємодія між центральними, регіональними та місцевими органами влади часто характеризується нечітким розмежуванням компетенцій, дублюванням функцій і конфліктами повноважень. Водночас, недостатній розвиток горизонтальної співпраці між органами влади одного рівня, а також між муніципалітетами, обмежує можливості реалізації спільних проєктів, посилює фрагментацію управлінських рішень і поглиблює регіональну поляризацію. У статті також аналізується вплив історичних, політичних і соціальних чинників на формування зазначених проблем. Колоніальна спадщина, тривалі періоди авторитарного правління та непослідовність демократичних реформ суттєво вплинули на інституційну архітектуру публічного управління, сприяючи відтворенню централізованих моделей влади та слабких механізмів міжурядової взаємодії. Соціальна нерівність, територіальні диспропорції та політична нестабільність додатково ускладнюють процеси координації та підвищують ризики управлінських конфліктів. Теоретико-методологічну основу дослідження становлять концепції багаторівневого врядування, інституціонального підходу та теорії децентралізації, які дозволяють виявити структурні обмеження чинної системи міжурядових відносин і визначити напрями її вдосконалення. У висновках обґрунтовується необхідність комплексного підходу до подолання виявлених проблем, що передбачає посилення інституційної та фінансової спроможності субнаціональних органів влади, розвиток механізмів горизонтальної координації, удосконалення нормативно-правового забезпечення взаємодії органів публічної влади та активніше залучення громадянського суспільства до процесів вироблення й реалізації публічної політики. Реалізація зазначених заходів розглядається як важлива умова підвищення ефективності публічного управління, зменшення регіональних дисбалансів і забезпечення сталого розвитку країн Латинської Америки. Мета. Метою дослідження є комплексний аналіз взаємодії органів публічної влади в країнах Латинської Америки з урахуванням історичних, політичних, соціально-економічних та інституційних факторів, а також визначення основних викликів і перспектив розвитку системи публічного управління на регіональному та місцевому рівнях. Матеріали і методи. У дослідженні використано комплексний методологічний підхід, що поєднує загальнонаукові та спеціальні методи аналізу, спрямовані на всебічне вивчення проблем взаємодії органів публічної влади в країнах Латинської Америки. Такий підхід дозволив охопити як теоретичні засади міжурядових відносин, так і особливості їх практичної реалізації в умовах різних моделей державного устрою. Емпіричною та теоретичною базою дослідження стали наукові праці вітчизняних і зарубіжних дослідників, зокрема, монографії, статті у фахових наукових виданнях, аналітичні доповіді та звіти міжнародних організацій (Світового банку, Міжамериканського банку розвитку, Економічної комісії ООН для Латинської Америки і Карибського басейну та ін.). Аналіз наукових джерел застосовувався для узагальнення існуючих теоретичних підходів до вивчення багаторівневого врядування, децентралізації та міжурядових відносин, а також для виявлення основних дискусійних питань і наукових прогалин у дослідженні публічного управління в регіоні. Методи дослідження включають: – порівняльний метод використовувався з метою зіставлення моделей міжурядових відносин у федеративних і унітарних державах Латинської Америки, що дозволило виявити спільні риси та відмінності в розподілі повноважень, фінансових ресурсів і відповідальності між рівнями влади. У межах цього методу аналізувалися приклади таких країн, як Бразилія, Аргентина та Мексика (федеративні держави), а також Чилі, Перу, Колумбія та інші унітарні держави регіону, що дало змогу простежити вплив типу державного устрою на ефективність вертикальної та горизонтальної координації; – документальний аналіз застосовувався для вивчення конституційних норм, законів про місцеве самоврядування, бюджетного та фінансового законодавства, а також підзаконних нормативно-правових актів, які регламентують взаємодію органів публічної влади. Це дозволило оцінити ступінь формалізації повноважень різних рівнів управління, виявити нормативні суперечності та прогалини, а також визначити відповідність правового регулювання задекларованим принципам децентралізації та субсидіарності; – системний метод використовувався для дослідження публічного управління як цілісної багаторівневої системи, в якій взаємодія між центральними, регіональними та місцевими органами влади відбувається через сукупність інституційних, фінансових і управлінських механізмів. У межах цього підходу здійснювалося узагальнення практик фінансової та адміністративної децентралізації, оцінювався їх вплив на ефективність реалізації державної політики, рівень автономії субнаціональних органів і якість надання публічних послуг. Застосування зазначених методів у взаємозв’язку дало змогу комплексно оцінити ефективність механізмів взаємодії між органами публічної влади різних рівнів у країнах Латинської Америки, ідентифікувати ключові проблеми міжурядових відносин, а також визначити основні тенденції та перспективні напрями розвитку системи публічного управління в регіоні. Результати. Проведене дослідження засвідчило, що взаємодія органів публічної влади в країнах Латинської Америки є складним багаторівневим процесом, формування та функціонування якого зумовлюється поєднанням історичних, політичних, соціально-економічних та інституційних чинників. У ході аналізу встановлено, що характер міжурядових відносин у регіоні значною мірою визначається типом державного устрою, особливостями конституційного регулювання, рівнем фінансової автономії субнаціональних органів влади та ступенем розвитку механізмів координації між різними рівнями управління. Дослідження показало, що у федеративних державах Латинської Америки, зокрема, в Бразилії, Аргентині та Венесуелі, наявне конституційне розмежування повноважень між федеральним, регіональним і місцевим рівнями влади формально створює передумови для автономного управління на субнаціональному рівні. Водночас фінансово-бюджетні механізми, зокрема централізація податкових надходжень і залежність регіонів від міжбюджетних трансфертів, часто призводять до посилення асиметрії між рівнями управління. Це обмежує реальні можливості регіональних і місцевих органів влади щодо самостійного визначення пріоритетів розвитку та реалізації публічної політики. В унітарних державах регіону, таких як Чилі, Перу та Колумбія, виявлено поступову еволюцію моделей публічного управління від жорстко централізованих систем до більш гнучких форм міжурядової взаємодії. Запровадження елементів адміністративної та фінансової децентралізації, розвиток регіонального рівня управління та розширення повноважень муніципалітетів сприяють підвищенню адаптивності державної політики до локальних потреб. Проте ці процеси часто мають фрагментарний характер і супроводжуються збереженням домінуючої ролі центральної влади у стратегічному плануванні та розподілі ресурсів. Результати аналізу підтвердили, що формальна децентралізація без належного фінансового, кадрового та інституційного забезпечення не забезпечує ефективної взаємодії між органами публічної влади. Недостатня спроможність субнаціональних органів управління, обмежений доступ до фінансових ресурсів і нечіткість механізмів координації призводять до дублювання функцій, конфліктів компетенцій та зниження якості публічних послуг. Таким чином, децентралізаційні реформи без комплексного інституційного підґрунтя мають обмежений практичний ефект. У ході дослідження також ідентифіковано ключові фактори, що сприяють підвищенню ефективності публічного управління та міжурядових відносин у країнах Латинської Америки. До них належать: поєднання правової автономії субнаціональних рівнів влади з дієвими механізмами вертикальної та горизонтальної координації; розвиток міжмуніципальної співпраці як інструменту спільного вирішення соціально-економічних проблем; активне залучення місцевих громад до процесів ухвалення управлінських рішень; впровадження цифрових систем управління та електронних платформ участі громадян. Застосування цих інструментів сприяє підвищенню прозорості, підзвітності та узгодженості дій органів влади, що є необхідною умовою ефективного функціонування багаторівневої системи публічного управління. Отримані результати дозволяють зробити висновок про те, що підвищення ефективності взаємодії органів публічної влади в країнах Латинської Америки можливе лише за умови комплексного поєднання правових, інституційних, фінансових і управлінських реформ, орієнтованих на посилення координації між рівнями влади та врахування специфіки регіонального розвитку. Перспективи. Подальший розвиток системи публічного управління в країнах Латинської Америки значною мірою залежить від здатності державних інституцій подолати наявні структурні та інституційні обмеження у сфері міжурядових відносин. Одним із ключових перспективних напрямів є удосконалення нормативно-правового забезпечення взаємодії між рівнями влади, що передбачає чітке розмежування повноважень, відповідальності та механізмів координації між центральними, регіональними й місцевими органами влади. Важливим завданням у цьому контексті є гармонізація законодавчих актів, усунення нормативних колізій та забезпечення стабільності правових рамок функціонування системи публічного управління. Суттєвим чинником підвищення ефективності публічного управління є зміцнення інституційної спроможності регіональних і місцевих органів влади. Це передбачає розвиток професійного кадрового потенціалу, удосконалення управлінських процедур, запровадження сучасних методів стратегічного планування та моніторингу реалізації публічної політики. Посилення адміністративної автономії субнаціональних рівнів управління має супроводжуватися підвищенням їхньої відповідальності за результати діяльності та якість надання публічних послуг. Перспективи подальших реформ тісно пов’язані з поглибленням фінансової децентралізації та підвищенням прозорості бюджетних процесів. Розширення власної дохідної бази регіонів і муніципалітетів, удосконалення механізмів міжбюджетних трансфертів і запровадження чітких критеріїв фінансового вирівнювання сприятимуть зменшенню територіальних диспропорцій та підвищенню ефективності використання публічних ресурсів. Водночас розвиток інструментів бюджетної прозорості й підзвітності є важливою умовою зміцнення довіри громадян до органів влади та зниження корупційних ризиків. Важливим перспективним напрямом є активізація горизонтальної взаємодії між муніципалітетами та регіонами, зокрема через розвиток міжмуніципального співробітництва, створення спільних інституцій та реалізацію міжрегіональних проєктів у сферах інфраструктури, екології, соціального розвитку й економічної інтеграції. Такі форми співпраці дозволяють компенсувати обмежені ресурси окремих територій, підвищити ефективність управлінських рішень і сприяти комплексному розвитку регіонів. Окрему роль у формуванні перспектив розвитку публічного управління відіграє розширення механізмів залучення громадянського суспільства до процесів прийняття рішень і реалізації публічної політики. Використання інструментів партисипативного врядування, консультацій з громадськістю та громадського контролю сприяє підвищенню легітимності управлінських рішень і кращому врахуванню локальних потреб. У цьому контексті важливого значення набуває цифрова трансформація публічного управління, зокрема, розвиток електронних сервісів, платформ відкритих даних і цифрових каналів комунікації між владою та громадянами, що створює додаткові можливості для прозорості, координації та ефективної взаємодії між усіма рівнями управління. Реалізація окреслених перспективних напрямів сприятиме формуванню більш збалансованої та ефективної системи міжурядових відносин у країнах Латинської Америки, зменшенню регіональних дисбалансів і створенню інституційних передумов для сталого соціально-економічного розвитку територій.