ПРАКТИЧНЕ ЗАСТОСУВАННЯ РЕЗУЛЬТАТІВ СУДОВОЇ ПРАВОТВОРЧОСТІ В КРИМІНАЛЬНОМУ СУДОЧИНСТВІ - Стрежнєв, Георгій Дмитрович (Сучасна доктрина права, 2026)
Вступ. Трансформаційні процеси, що охопили правову систему України в межах євроінтеграційного вектору, зумовили перегляд класичних доктринальних підходів до джерел права. Одним із найбільш дискусійних та водночас практично значущих питань є судова правотворчість. У кримінальному судочинстві, де баланс між інтересами держави та правами особи є критично важливим, роль суду вже не обмежується механічним застосуванням правових норм. Сучасний суддя постає як активний суб’єкт інтерпретації, який через правові позиції та висновки заповнює лакуни законодавства, адаптуючи його до динамічних викликів сьогодення. Практичне застосування результатів судової правотворчості стає фундаментальним запобіжником проти правового вакууму, що особливо гостро відчувається в умовах динамічних змін суспільних реалій, оскільки законодавчий процес за своєю природою є статичним і часто не встигає реагувати на стрімкі трансформації соціальних відносин. В епоху глобальної цифровізації, виникнення нових форм активів, таких як криптовалюта, та стрімкого розвитку штучного інтелекту, саме судова гілка влади через механізм формування правових позицій забезпечує оперативне адаптивне регулювання, не дозволяючи системі правосуддя опинитися в стані колапсу через відсутність вузькоспеціалізованих норм. Метою статті є проведення комплексного аналізу практичної реалізації результатів судової правотворчості в межах сучасного кримінального судочинства України. Дослідження спрямоване на обґрунтування трансформації ролі суду від пасивного правозастосування до активного формування правових орієнтирів в умовах цифровізації та євроінтеграційних процесів. Матеріали і методи. Інформаційну базу дослідження склали норми Кримінального процесуального кодексу України, Закон України «Про судоустрій і статус суддів», а також практика Європейського суду з прав людини (зокрема справи «Тайрер проти Сполученого Королівства» та «Коробов проти України»), яка має статус джерела права у національній правовій системі. Для досягнення мети використано компаративістський метод, дедуктивний метод, герменевтичний метод та аксіологічний метод. Важливою частиною дослідження став аналіз зарубіжного досвіду, зокрема англо-американської доктрини, де судова правотворчість часто характеризується терміном «interstitial law-making», тобто «правотворчість у шпаринах закону». Спираючись на концепцію судді Верховного Суду США Олівера Венделла Голмса, у статті обґрунтовано, що суди здійснюють правотворчість лише «в проміжках», коли законодавець залишив питання відкритим або використав оціночні категорії. У межах порівняльного аналізу проведено зіставлення західної концепції stare decisis, де попереднє рішення створює зобов’язання для майбутніх розглядів, із вітчизняною моделлю «м’якого прецеденту», що ґрунтується на обов’язковості врахування правових висновків Верховного Суду. Крім того, через призму праць Юргена Хабермаса розглянуто питання демократичної легітимності судової діяльності, де легітимність базується не на процедурі виборів, а на інтелектуальній переконливості та ціннісній обґрунтованості судових рішень у межах системи стримувань і противаг. Результати. У статті досліджено трансформацію ролі суду в сучасному кримінальному судочинстві України від пасивного правозастосування до активного формування правових орієнтирів. Обґрунтовано, що в умовах цифрової трансформації та євроінтеграції судова правотворчість стає фундаментальним інструментом подолання статичності законодавства та заповнення регулятивних лакун. Розкрито практичний аспект реалізації результатів судової правотворчості, зокрема в системі кримінального процесуального доказування. Визначено, що правова позиція суду виступає зв’язуючою ланкою між абстрактною нормою та динамічними суспільними відносинами. Перспективи. Подальші дослідження мають бути спрямовані на аналіз імплементації судових правових позицій у щоденну діяльність слідчих суддів та судів першої інстанції. Особливої уваги потребує розвиток стандартів судового контролю в умовах використання штучного інтелекту та нових форм цифрових активів у кримінальному процесі.