ПРАВОВИЙ ВИСНОВОК ВЕРХОВНОГО СУДУ У СИСТЕМІ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПРИНЦИПУ ВЕРХОВЕНСТВА ПРАВА ТА ПРАВА НА СУД - Шикір, Дмитро Олександрович (Сучасна доктрина права, 2026)
Вступ. У сучасній українській правовій системі правові висновки Верховного Суду посідають особливе місце в механізмі забезпечення верховенства права, правової визначеності та єдності судової практики. Нормативна вимога врахування висновків щодо застосування норм права (зокрема, відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України) трансформує судову практику у джерело підвищеної передбачуваності правозастосування і водночас породжує питання щодо меж судової дискреції, критеріїв «подібності правовідносин» та процедур відступу від усталених підходів. Мета. Комплексно дослідити правовий висновок Верховного Суду як інструмент забезпечення принципу верховенства права та права на суд (доступу до правосуддя, справедливого розгляду, належного мотивування), визначити проблеми його застосування та запропонувати напрями вдосконалення механізмів врахування/відступу. Матеріали і методи. У дослідженні використано: 1. Конституцію України, Цивільний процесуальний кодекс України, Закон України «Про судоустрій і статус суддів»; 2. Судову практику Верховного Суду, включно з позиціями Великої Палати та касаційних палат; 3. Наукові праці вітчизняних і зарубіжних дослідників у галузі процесуального права. Методологічну основу становлять загальнонаукові методи (аналіз, синтез, індукція, дедукція) та спеціально-юридичні методи (формально-догматичний, порівняльно-правовий, системно-функціональний, інтерпретаційний). Результати. У межах дослідження встановлено, що правовий висновок Верховного Суду є ключовим інструментом забезпечення принципу верховенства права в національній правовій системі, оскільки сприяє формуванню правової визначеності, передбачуваності правозастосування та єдності судової практики. Обґрунтовано, що саме через механізм врахування правових висновків забезпечується однакове застосування норм права у подібних правовідносинах, що є необхідною умовою реалізації принципу рівності перед законом і судом. Доведено, що правовий висновок Верховного Суду виконує не лише функцію уніфікації судової практики, а й має безпосередній вплив на реалізацію права на суд. Послідовність і стабільність правових позицій зменшують ризик свавільного правозастосування, забезпечують передбачуваність судових рішень для учасників процесу та підвищують рівень довіри до судової системи. Встановлено, що відсутність узгодженості у практиці або неналежне врахування правових висновків може призводити до порушення стандартів справедливого судового розгляду та підривати принцип правової визначеності як складову верховенства права. Разом із тим з’ясовано, що існують системні проблеми у сфері застосування правових висновків, зокрема: – відсутність законодавчо чіткого визначення правової природи правового висновку та його місця у системі джерел права, що зумовлює різне розуміння його обов’язковості судами різних інстанцій; – неоднаковий підхід до тлумачення обов’язку «врахування» правових висновків, який у практиці іноді зводиться до формального цитування без аналізу подібності правовідносин або, навпаки, до безумовного механічного застосування без урахування індивідуальних обставин справи; – відсутність уніфікованих критеріїв визначення подібності правовідносин, що призводить до різнорідності судових рішень у справах із близькими фактичними та юридичними характеристиками; – недостатня нормативна регламентація процедури мотивованого відступу від правового висновку, що створює ризик як необґрунтованої зміни практики, так і надмірної її «консервації», яка може гальмувати розвиток права. У результаті дослідження обґрунтовано, що ефективність правового висновку як механізму забезпечення верховенства права залежить від його чіткості, структурованості, публічності та доступності, а також від наявності прозорої процедури його застосування і можливості обґрунтованого перегляду. Запропоновано вдосконалення законодавчого регулювання через конкретизацію статусу правового висновку, уніфікацію стандартів мотивування його застосування та відступу, а також інституційне посилення механізмів моніторингу єдності судової практики. Перспективи. Подальші наукові дослідження доцільно спрямувати на комплексне переосмислення правового висновку Верховного Суду як елементу доктрини забезпечення єдності судової практики в умовах континентальної правової системи. Перспективним є дослідження співвідношення правового висновку з принципом незалежності суддів, зокрема визначення оптимального балансу між обов’язковістю усталених підходів та свободою судового розсуду. Актуальним напрямом є розроблення єдиного методологічного тесту визначення подібності правовідносин та стандартизованої моделі мотивованого відступу від правових висновків, що дозволить забезпечити стабільність правозастосування без обмеження динамічного розвитку права. Окремого дослідження потребує впровадження сучасних цифрових інструментів аналізу судової практики для виявлення розбіжностей у застосуванні правових висновків, а також формування централізованих реєстрів актуальних правових позицій із чітким визначенням їх статусу. Перспективним є також порівняльно-правове дослідження механізмів забезпечення єдності судової практики у країнах континентальної та англо-саксонської правових систем з метою вироблення оптимальної моделі розвитку інституту правового висновку в Україні. У стратегічному вимірі подальший розвиток інституту правового висновку Верховного Суду має бути спрямований на зміцнення довіри до правосуддя, підвищення якості судових рішень та забезпечення реального, а не декларативного, втілення принципу верховенства права і права на суд у національній правовій системі.